Reynolds uskutečnil mé sny.
A já mu za to dala, po čem nejvíc toužil.
Co to bylo?
Každý kousek sebe.
Je to velmi náročný muž, že?
Život s ním musí být těžký.
Ano.
Možná je to ten nejnáročnější muž.
- Dobré ráno. - Dobré ráno.
Dobré ráno.
Dobré ráno, dámy.
Dobré ráno.
Dobré ráno, dámy.
- Dobré ráno, Biddy. - Dobré ráno, pane Woodcocku.
- Dobré ráno, Nano. - Dobré ráno, pane Woodcocku.
- Pippo. - Dobré jitro, pane.
Zkus tyhle.
Reynoldsi.
Jsou vynikající.
Pamatuješ, co jsem ti říkal, Johanno? Už žádná těžká jídla.
To jsem nevěděla.
Možná jsi to říkal někomu jinému.
- Dobré ráno. - Dobré ráno, má dávná neznámá.
Kam ses vytratil, Reynoldsi?
Nemohu říct nic, co by obrátilo tvou pozornost zpátky ke mně.
Že ano?
Nechci začínat svůj den konfliktem, prosím.
Dnes odevzdávám šaty.
A nehodlám se zabývat konflikty.
Na konflikty jednoduše nemám čas.
- Dobré jitro, hraběnko. - Dobré jitro, Cyril.
Dobré ráno, Petere.
Kdo je ta překrásná cizinka?
Musím tě vídat častěji, Henrietto.
- Nemohu se dočkat. - Já také. Pojď dál.
Překrásné.
Ano?
Vezmeme je na procházku.
- Skvělá práce, dámy. Děkuji vám. - Děkujeme.
Jsou nádherné, Reynoldsi.
Stojí za vše, čím jsme si prošli.
Cítím, že mi dají odvahu.
Dámy a pánové, zaujměte místa, prosím.
- Dobrý večer, Stephene. Je tady? - Ano, pane.
Co chceš dělat s Johannou?
Je sice milá, ale už je načase.
A tloustne, jak jen sedí a čeká, až se do ní znovu zamiluješ.
Dám jí ty říjnové šaty.
Smím?
Mám znepokojivý pocit.
Nevychází...
z ničeho, co mohu popsat.
Jen chvění.
V poslední době hodně vzpomínám na mamá.
Zdá se mi o ní.
Cítím její vůni.
Mám silný dojem, že...
je blízko nás.
Natahuje se k nám.
Pevně doufám, že dnes večer viděla ty šaty. Co myslíš?
Ano.
Je uklidňující představovat si, že mrtví dohlížejí na živé.
Vůbec mi to nepřijde strašidelné.
Co abys dnes večer odjel na venkov?
Zítra přijedu.
Dobrý nápad.
Ten nápad se mi velmi líbí.
Má dávná neznámá.
Pane Hansforde?
- Pane Hansforde? - Dobrý den.
Dobré ráno.
- Plnou nádrž, prosím. - Ano.
- Zkontrolujte olej a pneumatiky. - Jistě.
- Dnes ráno je velká námraza. - Je zima, že? Štípe to.
- Promiňte, donesete nám další toasty? - Ano.
- Tu máte. - Děkuji.
- Dobré ráno. - Dobré ráno.
Co byste si dal?
Velšského králíka.
Se ztraceným vejcem, prosím.
Ne příliš tekutým.
A slaninu.
Koláčky.
Máslo, smetanu.
Džem.
Ne jahodový.
Ne.
Malinový?
Co ještě?
- Kávu nebo čaj? - Máte Lapsang?
- Dám si konvici Lapsangu, prosím. - Dobrá volba.
A pár klobásek.
Ukažte.
Budete si to pamatovat?
Ano.
Nechám si to.
A teď?
Povečeříte se mnou?
Ano.
„Pro hladového hocha: Jmenuji se Alma.“
- Nejdu pozdě? - Ne.
Co tomu říkáte?
Chutná mi omáčka.
Krém.
Je velmi dobrý.
Smím, Almo?
Rád vidím, s kým mluvím.
Ještě.
Tady jste. Je to lepší.
Má vaše matka hnědé oči?
Zelené.
Jste jí podobná?
To nevím. Asi ano.
Máte její fotografii?
- Ano. - Ukážete mi ji?
Tady ne. Doma.
Noste ji s sebou.
Vždycky ji noste s sebou.
Kde je ta vaše? Vaše matka.
Je tady v plátně.
Jak to myslíte?
Do plátna v obleku můžete zašít téměř cokoliv.
Tajemství,
mince, slova, malé vzkazy.
Jako malý chlapec jsem začal schovávat věci do podšívky šatů.
Jen já věděl, že tam jsou.
A nad hrudí mám pramínek matčiných vlasů.
Aby mi byla vždy nablízku.
Byla to pozoruhodná žena. Naučila mě řemeslu.
Proto bez ní nechci být.
Musíte ji velmi milovat.
Ahoj.
- To je Alma. Pozdravte Almu. - Ahoj.
- To je Alma. Pozdravte ji. Pojďte. - Ahoj.
Ukážeme jí dům, hoši?
Tyhle šaty jsem pro ni udělal, když mi bylo šestnáct let.
- Jsou nádherné. - Byly pro druhého manžela na svatbu.
Můj otec zemřel mnoho let předtím.
Naše chůva, zlá slečna Blackwoodová.
Říkali jsme jí Černá smrt.
Kvůli pověře mi odmítla s šitím šatů pomoct.
Myslela, že by jí to přineslo smůlu a nevdala by se.
Stejně ji nikdo nechtěl.
Připadala nám prastará. Netuším, kolik jí doopravdy bylo.
Byla pekelně ošklivá.
Takže jsem dlouhé měsíce pracoval sám, hrbil se,
šil a potil se a šil.
A Černá smrt se stejně nevdala. Mohla mi s tím tolik pomoct.
Nakonec mě zachránila moje sestra Cyril.
Kolem práce na svatebních šatech koluje nekonečně pověr.
Mladé dívky se bojí, že se už nevdají, když se jich dotknou.
Modelky se bojí, že si vezmou jen plešaté muže, když si je obléknou.
Kde jsou ty šaty teď?
Nemám tušení, co se s nimi stalo. Vůbec.
Nejspíš je z nich už popel.
Rozpadly se na kousky.
A vaše sestra?
Co?
Vdala se?
Ne.
Pojďte, kluci, zapálíme oheň.
Jestli se mnou chcete soutěžit v zírání, tak prohrajete.
Jste velmi hezký muž.
Určitě se pohybujete kolem spousty krásných žen.
Ano.
Tak proč jste se neoženil?
Dělám šaty.
Když děláte šaty, tak se nesmíte oženit?
Jsem si jist, že mi manželství nebylo souzeno.
Jsem zapřisáhlý starý mládenec.
Není mi pomoci.
Manželství by mě přinutilo klamat a to nechci dopustit.
Jste si v tolika věcech jistý.
Tímhle si jistý jsem.
Myslím, že jen děláte, jak jste silný.
Ne, jsem silný.
Kvůli komu? Doufám, že ne kvůli mně.
Myslím si, že očekávání a předpoklady druhých
způsobují zármutek.
Pomůžete mi s něčím?
- Ano. - Pojďte.
Dobře. Postavte se na tu krabici.
Pokusíme se vám to...
trochu přitáhnout.
Docela dobré.
Moment.
Tuhle si necháme na příště.
Velmi hezké.
Ale...
Trochu vážné.
Tahle.
Líbí se vám?
- Ano. - Je moc dobrá.
Hotovo. Sundáme vám to a pak...
Rád bych vám vzal míry. Mohu?
Co je to za milou bytost, která celý dům tak provoněla?
Dobrý den. Jsem Alma.
Jsem Cyril.
Santalové dřevo a růžová voda.
Šery a...
citronová šťáva?
Měli jsme k večeři rybu.
Má dávná neznámá. Mohla bys?
Pojďte blíž. Připravená?
Třicet dva.
30.
Třicet jedna.
Třicet pět a půl.
Čtrnáct a půl.
Sedmnáct.
Dvacet.
- Můžete stát normálně? - Ano.
- Stojím normálně. - Jako předtím.
- Jak to myslíte? - Rovně.
- Takhle. - Jo, to jste neřekl.
Šestnáct a půl.
Osm a půl. Nemáte žádná prsa.
Dvacet dva.
Já to vím.
Třicet dva a půl. Ruku už můžete dát dolů.
- Promiňte. - Ne, jste dokonalá.
Mojí prací je vám je dát.
Budu-li chtít.
Deset.
Devět.
Šest a půl.
Dvacet pět.
A čtyřicet pět. To je všechno.
- Zkusila byste si ještě něco? - Ano.
Máte ideální postavu.
Vážně?
Má rád bříška.
Nikdy jsem se sama sobě nelíbila.
Přišlo mi,
že mám široká ramena.
Krk mám hubený jako ptáček.
Nemám žádná prsa.
Boky mám širší, než je zdrávo.
A paže příliš silné.
Mám pocit, jako bych tě hledal velmi dlouho.
Našel jsi mě.
Ať uděláš cokoliv,
udělej to opatrně.
Díky jeho práci jsem se stala dokonalou.
A přijdu si akorát.
Dobrý večer, pane Woodcocku.
Možná se tak v jeho šatech cítí všechny ženy.
Děkuji, pane. A dobrou chuť.
Vypadáš krásně. Vážně.
Překrásně. Dostávám z tebe ohromný hlad.
Děkuji.
- Objednal jsem ti tatarský biftek. - Výborně. Díky.
Ty moje šelmičko.
Právě jsem telefonovala s tvou nejoblíbenější zákaznicí.
Barbara Roseová se zase vdává.
Božínku.
No dobře.
Raději si dám ještě sklenku.
Tohle je tvůj pokoj.
Já jsem hned vedle.
Odpočiň si. Začneme brzy ráno.
Jak brzy?
Vzbudím tě.
Dobrou noc.
Někdy...
vstáváme ve čtyři ráno,
když jsme šli do postele o půlnoci.
A pak je připravený začít znovu.
Mohu stát celou věčnost.
Nikdo nevydrží stát tak dlouho jako já.
Copak je, Almo?
Proč se tváříš tak utrápeně?
Nevím. Ta látka se mi moc nelíbí.
Almo, ženy, které nosí naše modely, tuhle látku zbožňují.
Na tyhle šaty je ideální.
Cyril má pravdu.
Cyril má vždycky pravdu.
Cyril nemá pravdu proto, že tuto látku zákaznice zbožňují.
Má pravdu, protože je to pravda.
Protože je nádherná.
Možná jednou změníš vkus, Almo.
Možná ne.
Možná žádný vkus nemáš.
Možná mám ráda svůj vkus.
Ano. Ale aby tě nedostal do potíží.
- Třeba hledám potíže. - Přestaň!
Víte, na velkých dostizích, na Derby a...
- Promiňte, pane Woodcocku. - Ano?
Chci vám říct, že doufám, že jednou budu nosit vaše šaty.
Děkuji. Doufám, že se vám to přání vyplní.
Myslí to vážně. Říkala mi, že chce, aby ji v šatech od vás pohřbili.
Děkuji.
Děkujeme za laskavá slova. Dobrou noc.
- Děkujeme. - Dobrou noc. Děkuji vám.
Dobrou noc.
Ty bys ji vykopal a šaty znovu prodal.
Jinak by přišly vniveč. Ano, člověk se musí snažit.
- Proč nejíte větrník, Nigeli? - Copak?
Najedl ses dost?
Asi máš žízeň.
Dobré ráno, Reynoldsi.
Dobré ráno, Cyril.
Prosím, nehýbej se tolik, Almo.
Mažu si toast máslem. Nehýbu se moc.
Je to příliš.
Je to rušivé. Velmi rušivé.
Možná tomu věnuješ moc pozornosti.
Nejde to ignorovat.
Je to, jako bys jezdila po místnosti na koni.
Toho pohybu je moc.
Na snídani je toho pohybu až příliš.
Možná bys měla snídat až po něm.
Nebo ve svém pokoji.
Myslím, že je malicherný.
Má své návyky. Je lepší ho při nich nevyrušovat.
- No... - Tohle je chvíle klidu.
Nemá se zneužívat.
Pokud je snídaně v nepořádku, pak se z toho celý den obtížně dostává.
- To jsem nevěděla. - Ovšemže ne.
Teď už to víš.
Stejně si myslím, že je malicherný.
To je možné.
Tohle je vlámská paličkovaná krajka z konce 17. století.
Je velmi vzácná a velmi cenná.
Zachránil jsem ji za války v Antverpách.
Čekal jsem na tu pravou chvíli,
abych s ní něco udělal.
- Vydrž. Moc hezké. Nádherné. - To je ono.
- Zatím nejlepší. Nádherné. - Moc hezké. Otočte se ke světlu.
Podívej se k oknu, Almo.
Amber, mohla bys zvednout živůtek?
O kousek. Pořád padá.
Musíme ho pořádně upravit. Tohle je absurdní.
- Oprav ho. - Ano, pane.
- Dnes už to mělo být hotové. - Dávej na to pozor.
- Společně. - Na podlaze sedět nebudu.
Posaď se tam.
Sluší ti to.
To je skvělé. Skvělé.
Podrž to. Musím vyměnit film.
Už je to hotové?
Už dost. Musím taky pracovat. Sakra.
Ano?
Smím dál?
Pracuju.
Potřebuješ něco?
Na ramenou je to nádherné.
Nejprve ramínka a pak si to můžeš obléct celé.
Ano? Dobře, dobře.
Alma? Je připravená?
Skoro.
Pojď, prosím.
Ingrid.
Pelerína je špatně. Já to udělám.
Já to udělám.
Běž, běž.
Jsi připravená, Ellie? Ukaž se mi. Postav se tady, prosím.
Dobře.
Běž. Děkuju, Pippo. Připravená, Ingrid?
Já to udělám, udělám to sám.
Postáváním mi nepomůžeš, Pippo!
- Potřebuju tvoji pomoc. - Promiňte, pane. Ano.
Už běžte. Běžte!
- Pardon, omlouvám se. - Promiňte, pane.
Nech mě řídit.
Jo.
Víte, když milujete svoji práci
a odevzdáváte se jí tak jako on,
musíte se pak znovu srovnat.
A navíc...
je jako malý.
Je jako rozmazlené děťátko.
Když je takový, je velmi citlivý.
Otevřený.
Jak dlouho takové stavy trvají?
Jen pár dní a pak je zase v pořádku.
Ne, Almo, co to děláš?
- Přinesla jsem ti čaj. - Nepokládej tác na stůl, prosím.
Dej ho pryč. Nechtěl jsem čaj.
Ne, ale...
- Můžeš to odnést, prosím? - Ano, můžu to odnést.
- Už je trochu pozdě, že? - Odnáším to.
- Ano, ale už je trochu pozdě. - Ale já to odnáším.
Čaj tu nebude, ale to vyrušení tady se mnou zůstane.
Co když jsou vespodu žluté a nahoře bílé?
Ty jedovaté mají lupeny.
Podívej se do knihy v kuchyni.
Uvaříme je na sádle?
Ne, uvaříme je na másle.
Ale nedáme ho tam moc.
Pan Woodcock nesnáší, když je másla moc.
Je velmi pravděpodobné, že tě Barbara Roseová požádá, abys jí šel na svatbu.
A co s tím mám dělat?
Přijmi její pozvání.
Máš-li na to žaludek.
Raději bych se to dozvěděl až později, Cyril.
Je to velmi rušivé.
No...
Hlavu vzhůru.
Barbara Roseová tenhle dům platí.
V pořádku?
Dobré ráno, Barbaro.
- Dobré ráno, Cale. Dobré ráno, Tippy. - Dobré ráno, pane Woodcocku.
Reynoldsi.
Pojďme začít.
Položte to sem.
Děkuji.
Jen to zvednu, Barbaro.
Vím, že se snažíš ze všech sil.
- Tohle nedělej. Dej tu ruku pryč. - Jsem pořád tak ošklivá.
Barbaro, snažím se ti udělat krásné šaty.
Potřebuju tvoji pomoc.
Prosím.
Reynoldsi, přijdeš?
Nehýbej se, prosím.
Není to moje místo, Barbaro. Já dělám tohle.
Moje místo je tady.
Obávám se, že budu muset trvat na tom, abys přišel.
George Riley, News of the World. Kdo bude mít dohled nad svatbou?
Můj syn Cal.
Můj Cal, můj syn.
Je opravdu báječný, je svatbě velmi nakloněný.
John Evans, Daily Mail. Co vaše aktiva, slečno Roseová?
- Stanou se dominikánským majetkem? - Nevím, nemyslím si.
Mohu-li se vyjádřit, budeme oddáni pod dominikánským právem,
ale v mé zemi její peníze patří jí a moje peníze mně.
Proč bych potřeboval její peníze? Mám dost vlastních.
- Co Barbara vnesla do vašeho života? - Do jeho života jsem vnesla srdečnost.
- Srdečnost? - Polibek pro fotografy.
Polibek pro fotografy, slečno Roseová.
- Odpovědí na otázku je srdečnost. - Pojďme se políbit.
Rubio, povězte nám o prodávání víz Židům během války.
- Tu máte. - Víza Židům?
- Děkuji vám, pánové. - Děkujeme.
Víza Židům?
Ty šaty sem nepatří.
- Nezačínej plakat. - Já nepláču.
- Jsem naštvaná. - Tak nenatahuj moldánky.
Nenatahuju.
Nezaslouží si je.
Je to tvoje dílo.
Pojď.
Tippy?
- Pane Woodcocku. Co se stalo? - Chci ty šaty nazpátek.
- Slečna Roseová spí. - To se šaty nesouvisí.
- Doneste mi je, prosím. - Ona spí.
V těch šatech?
No ano.
Běžte z ní ty šaty sundat a okamžitě mi je přineste.
To ne.
Sundejte z Barbary ty podělaný šaty a přineste mi je, nebo to udělám sám!
Co prosím?
Almo.
Dobrý den, pane Woodcocku.
Cale.
Do toho, co hodlá paní Roseová dělat se svým životem, nám nic není.
Ale nemůže se nadále takhle chovat a být oblékána Woodcockovým salónem.
Děkuju.
Miluju tě.
- Rodokmen. To je pro matku. - Dráždivé.
Něco takového by se jí líbilo.
- Děkuji. - Dnes je Monin den.
Ano.
- Rád bych si vzal něco pro ni. - Jistě.
Naposledy se o tom zmínila.
- Vážně? - Ano.
- Opravdu? - Ano. Tak dobře.
- Julie. - Ano, pane.
- Máme tu kaši? - Ano, máme.
- Máme tu smetanu? - Ano.
- Hustou smetanu? - Ano.
- To bych chtěl k snídani. - Dobře, pane.
- Nezapomeňte na sůl. - Nezapomenu.
Almo, dala by sis kaši...
- Ano. - ...dnes ráno?
- A také pro Almu. - Jistě.
- A k tomu slaninu a vajíčka. - Ano, pane.
Dobré ráno.
Mám velký hlad.
- Jsem nadšený, že máme smetanu. - Ano.
Ta je zásadní.
- Ke kaši nezbytně patří. - Je ale trochu nemravná.
- Drahý Reynoldsi. - Vaše královská Výsosti.
- Zdravím. - Vypadáte překrásně.
- Ráda vás zase vidím. - Vaše královská Výsosti.
- Cyril. - Vaše Výsosti.
- Buďte zdráva. - Ráda vás vidím.
Když sníte o svých svatebních šatech, o čem přesně sníte?
Sním o tom, že jsou to ty nejkrásnější svatební šaty na světě.
Zajisté.
- Možná jediné svatební šaty na světě. - Ano.
Nebo můžeme zajít ještě o krůček dále.
Možná jediné svatební šaty, které kdy byly ušity.
Ano.
Má Vaše královská Výsost raději zlato, nebo stříbro?
- Stříbro. - Dobře.
Krajka, nebo perly?
Krajka.
- Výtečně. - Děkuji.
Chci vám popřát...
mnoho štěstí k vaší svatbě.
Děkuji.
Jmenuji se Alma.
Těší mě, Almo.
Bydlím tady.
Dále.
Almo.
Dobré ráno, Cyril.
Chtěla bych tě požádat o pomoc ohledně dárku,
který chci Reynoldsovi připravit.
Chci ho překvapit.
Pokud všichni odejdou z domu,
až půjde na čtvrteční procházku,
uvařím mu večeři.
Až se vrátí, nebude tu nikdo než já.
Budu na něj čekat.
Překvapím ho a dáme si společnou večeři. Jen my dva.
Líbí se ti ten nápad? Pomůžeš mi?
On nemá narozeniny.
Já vím.
- Nedoporučuju ti to, Almo. - Proč?
- Protože nemá rád překvapení. - Má.
Tohle se mu líbit nebude.
Chci ho překvapit
a miluju ho tak, jak chci.
Jestli uvažuješ o něčem milém,
možná bys mohla vymyslet něco jiného. Opravdu ti to nedoporučuji, Almo.
Myslím, že je ten nejméně vhodný čas na zkoušení něčeho nového.
Tohle chci udělat a myslím, že to bude velmi hezké.
Vážím si tvé rady, Cyril.
Ale musím ho poznat po svém.
A tohle pro něj chci udělat.
- Dobrou noc. - Dobrou noc.
Dobrou noc, madam.
- Dobrou noc, madam. - Dobrou noc.
Hodně štěstí.
Almo.
Copak je?
Miluju tě, Reynoldsi.
Ano, ale o co jde?
Je to překvapení.
Máš hlad?
Kde je Cyril?
Poslala jsem všechny domů.
Kde je Cyril?
- Odešla. - Kdy odcházela?
Odpoledne.
Uvařila jsem nám večeři.
Nech mě chvilku, ať se vzpamatuju.
Myslím, že si dám vanu.
Je to od tebe moc milé, Almo.
- Dal by sis šampaňské, nebo martini? - Ne, děkuji.
To jsou tvé šaty? Jsou hotové. Prohlédnu si je.
Pozoruhodné.
Velmi dobrá práce.
Teď si dám koupel.
Kdy se Cyril vrátí?
V noci?
Jaká byla schůzka s princeznou?
Je nádherná, vypadá jako socha.
Budeš jí šít svatební šaty?
Šil jsem jí šaty na křtiny, na první přijímání i na biřmování.
Šil jsem jí šaty na představení u dvora.
Dokonce kompletní garderobu na její debutantskou sezónu.
Přijde mi logické, že jí budu šít i svatební šaty, nemyslíš?
- Bože. - Ne.
Takhle jsem to říct nechtěla. Omlouvám se. Nevím, co jsem řekla...
Tohle má být hezký večer.
Obsloužím tě.
Chutná ti to?
Ano.
Ne, nechutná.
Vůbec ti to nechutná.
Obvykle mi vždy řekneš, co si myslíš.
- Co je to? - Ty lžeš.
Myslím si, Almo, že víš, že mám rád chřest s olejem a solí.
A byť to víš, připravila jsi chřest s máslem.
Dovedu si představit, že bych za jistých okolností dokázal předstírat,
že ho mám takhle připravený rád.
Teď jen obdivuji vlastní galantnost, že ho jím tak, jak jsi ho připravila.
Nevím, co tu dělám.
Jen tu na tebe čekám jako pitomec.
Tohle byla léčka, Almo. Za jakým účelem?
Tohle není...
Vím, že to nejde, jak jsem čekala. Nechtěla jsem, aby to takhle vyznělo.
- Promiň, ale mělo to být hezké. - Co jsi čekala?
Chtěla jsem být s tebou. Chtěla jsem tě mít pro sebe.
- Vždyť mě máš pořád. O čem to mluvíš? - Nemám! Vždycky jsou kolem lidi.
A když ne, něco mezi námi je.
- Něco mezi námi? - Ano.
Co?
Nějaký...
- Co? - Odstup!
Kdy se to stalo? Co se stalo, že se takhle chováš?
Je to proto, že si myslíš, že tě nepotřebuju?
- Ano. - Máš pravdu.
To se od tebe dalo čekat.
Nehraj si na tvrďáka. Vím, že takový nejsi.
Ano, to je pravda. Když se nebudu chránit,
někdo přijde uprostřed noci, vystrnadí mě z mého rohu pokoje
a bude se mě ptát na podělanej chřest!
Nechovej se jako tyran.
Chci trávit čas s jinými věcmi. Je to můj čas! Můj čas!
Netuším, co tu v tvém čase dělám! Stojím tu jako idiot a čekám na tebe!
- Na co čekáš? - Čekám na tebe.
Na co čekáš?
Čekám na to, až se mě zbavíš.
Až řekneš, abych odešla. Tak to řekni.
Ať tu nemusím postávat jako podělanej hlupák.
- Tohle je kvůli tomu chřestu? - Ne, není to kvůli chřestu.
A kvůli čemu? Jsi zvláštní agent,
co mi má zničit večer a možná i celý život?
Proč jsi na mě tak hrubý? Proč se mnou takhle mluvíš?
- Je tohle můj dům? Je to můj dům, ne? - Ano, je to tvůj dům.
Nebo mě někdo vysadil na cizí půdu za nepřátelskou linii? Jsem obklíčený.
- Tys mě sem přivedl. - Kdy se to stalo, sakra? Co jsi zač?
Máš pistoli? Chceš mě zabít?
Co to říkáš?
- Máš pistoli? - Přestaň!
- Kde máš pistoli? - Nebuď jak malej! Nehraj si.
- Ukaž mi pistoli. - Nech té hry!
- Já nic nehraju. - Hraješ.
Jakou hru hraju?
Jakou hru? Jaká je konkrétní povaha mé hry?
- Pověz. - Všechno tohle...
Co?
Všechna ta tvoje pravidla, tvoje zdi, tvoje dveře a tví lidé.
A tvoje peníze a taky tyhle šaty a všechno!
Tahle, tahle hra! Všechno tady! Celé to...
Nic není normální nebo přirozené nebo... Všechno je hra!
„Ano, pane. Ne, madam. Ano...“
Je to moje...
„Tohle nejím. Tohle nepiju. Nechci...“
Pokud popisuješ můj život, je zcela na tobě,
jestli jej chceš sdílet nebo ne.
Nechceš-li ho sdílet, když je ti evidentně ve všem tak nepříjemný,
proč prostě netáhneš tam, odkud jsi přišla?
Občas je pro něj dobré, když trochu zpomalí tempo.
ÚVOD
„JEDLÉ A JEDOVATÉ HOUBY. JAKÉ JÍST A JAKÝM SE VYHNOUT?“
Mám požádat Almu, aby odešla?
Ne. Proč?
Chceš-li dělat, že je duch,
klidně pokračuj.
Ale prosím, nenech ji tu sedět a čekat na tebe.
Mám ji velmi ráda.
Tak ty ji máš ráda? V tom případě...
Neobracej to proti mně. Nech si svoje chmury.
- Drž pusu, Cyril. - Ne, ty drž pusu.
Nehádej se se mnou, jinak z toho živý nevyjdeš.
Projdu tebou a ty skončíš na podlaze. Rozuměl jsi?
- Dobré ráno, Pippo. - Dobré ráno, pane.
- Pero, kniha a brýle? - Ano, máte to tu, pane.
- Dobré ráno, dámy. - Dobré ráno, pane.
Skvělá práce, dámy.
Ale nejsou moc dobré, že?
Jsou ošklivé.
Jste v pořádku?
Reynoldsi?
Reynoldsi, jsi v pořádku?
Pan Woodcock. Zdá se, že je nemocný.
- Kdo je nemocný? - Pan Woodcock. Spadl a zničil šaty.
- Promiň, Biddy. Kdo spadl? - Pan Woodcock. Spadl a zničil šaty.
Vpředu na sukni jsou skvrny a na krajce živůtku je díra.
A vpředu na šatech je krém na boty.
Krém na boty z čeho?
Z jeho boty.
Nic mi není.
Nevím, co se mi to stalo.
Asi jsem něco špatného snědl.
- Měl by sis lehnout. - Ne, za chvíli budu v pořádku.
- Prosím, lehni si. - Ne, nepanikař, Almo, prosím.
Hlavně nepanikař. Když začneš panikařit, tak tu umřu.
Slibuju, že nebudu panikařit.
Já to udělám.
- Musím si je sundat. - Já je sundám.
Almo?
- Almo? - Ano.
Řekneš jim, že za chvíli přijdu?
Ano, jistě.
Ahoj, Cyril.
Ahoj.
Copak je?
Nevím, co se mi to kruci přihodilo. Za chvíli mi bude dobře.
Nevypadáš dobře.
Kde tě to bolí?
Bolí to všude.
Takhle mi ještě nikdy nebylo.
- Je to od žaludku? Máš to z jídla? - To si nemyslím. Jen to bolí.
Řekni jim, že tam za chvíli budu.
Ne, nikam nepůjdeš. Zůstaneš tady a odpočineš si.
Mám pro tebe něco udělat?
Dopřej mi ticho.
- Mám zavolat doktora? - Ne, Cyril, v žádném případě, prosím.
Dobře.
- Vyčerpal ses. - Dopřej mi ticho.
- Celý hoříš. - Postarej se za mě o šaty.
Ano, ovšem. To je v pořádku.
Já jen... Jen chci...
To je ono.
Pojď, Almo.
Asi budu zase zvracet.
Musíme udělat spoustu práce, aby byly šaty zítra připravené.
Budeme muset odpárat předek a vyměnit sukni.
Budeme muset ustřihnout nový pruh saténu a také organtýn se musí...
Ano, za chvíli to vyřeším, Biddy. Děkuji.
Jsi celý propocený. Musíš si vyměnit pyžamo.
Mám strach, Almo.
Ano, to je jasné.
Myslíš, že se uzdravím?
Jistě.
Postarám se o tebe.
Madam, telefon.
Už se upokojil, spí.
- Je tu doktor. - Jaký doktor?
- Ten, kterého jsem zavolala. - Ale on ne...
Musí ho vyšetřit.
- Ne. - Ano.
- Ne, on neumírá. - Musí být vyšetřen.
- On teď spí. To potřebuje. - Řeknu to jednoznačně.
Vyjdi z pokoje a jdi okamžitě dolů.
Dobře.
- Almo, to je doktor Hardy. - Buďte zdráva, paní Woodcocková.
Těší mě.
- Jak se cítí? - Je mu líp. Teď spí.
- Už dokázal udržet v žaludku jídlo? - Ještě to nezkusil.
Chtěla jsem mu udělat polévku.
- A jeho horečka? - Už klesla.
- Mám se na něj podívat? - Ano.
- Je to v pořádku, paní Woodcocková? - Ano, je.
Reynoldsi, lady Baltimoreová za tebou poslala svého kmotřence.
Doktora Hardyho.
Dobrý den, pane Woodcocku. Mohu vás vyšetřit?
Nesahejte na mě.
- Chci vám jen změřit teplotu. - Almo. V místnosti je cizí hoch.
- Můžeš ho vyprovodit? - Vypadám mladě...
- Jdi do hajzlu. - Reynoldsi, prosím. Nech se vyšetřit.
Ano, jdi do hajzlu.
Myslím, že je to jasné. Chce, abyste šel do hajzlu.
Omlouvám se, pane doktore.
Omlouvám se.
To nic. Stavím se zítra ráno a podívám se, jak se mu vede.
- V devět ráno? - Ano.
Pokud mu v noci stoupne teplota, zavoláte mi?
Jistě, pane doktore.
- Dobrou noc, paní Woodcocková. - Dobrou noc, pane doktore.
Pojď se mnou.
Kdy budou připravené?
To nevím.
Řeknu to jinak. Ty šaty budou připravené v devět ráno,
protože tehdy odjíždějí do Belgie.
Je mi líto, dámy, ale obávám se,
že dnes večer budete muset pracovat dlouho.
Šaty musí být hotové do devíti ráno,
aby mohly odjet do Belgie.
Očekávejte, že tu budete delší dobu.
Budete-li potřebovat telefon, použijte ten v mé kanceláři...
- Nano a Biddy, čím mohu pomoct? - ...chcete-li zavolat rodině.
Mohla bys připíchnout stuhu na lem, prosím? Děkuji.
Je mi líto, dámy, dnes večer budete muset pracovat dlouho.
Šaty musí být hotové v devět ráno a vím, že je na nich stále hodně práce.
Očekávejte, prosím, že tu budete většinu noci.
Potřebujete-li si zatelefonovat, udělejte to z mé kanceláře. Děkuji.
„NIKDY PROKLETA“
Jsi tady?
Jsi vždycky tady?
Chybíš mi.
Pořád na tebe myslím.
Ve snech slyším tvůj hlas říkat mé jméno.
A když se probudím, po tváři se mi řinou slzy.
Zkrátka mi chybíš, je to prosté.
Chci ti říct všechno.
Nerozumím, co říkáš.
Neslyším tvůj hlas.
Horečka ti klesla.
Miluji tě, Almo.
Nechci už bez tebe být.
Miluju tě.
Jsou věci, které chci udělat.
Myslel jsem si, že jsou mé dny neomezené.
Chyby, kterých jsem se dopustil...
opakovaně.
Už je nelze opomíjet.
Jsou věci, které mě pronásledují. Věci, které se musí udělat.
Věci, které bez tebe nezvládnu.
Aby se...
mé zakyslé srdce neudávilo.
Abych zlomil kletbu.
Dům, který se nemění, je mrtvý dům.
Almo, vezmeš si mě?
Vezmeš si mě?
O čem to sakra přemýšlíš?
Vezmeš si mě?
Ne?
Ano.
- Ty si mě vezmeš? - Ano, vezmu.
Reynoldsi a Almo, až vyslovíte tato zavazující a spojující slova,
budete se dívat na sebe. Ostatně si berete jeden druhého, a ne mě.
Reynoldsi. Vyzývám všechny přítomné...
Vyzývám všechny přítomné...
Aby dosvědčili, že si já, Reynolds Jeremiáš Woodcock...
Beru tebe, Almo Elsonová...
Za svou zákonitou manželku.
...za svou zákonitou manželku.
Almo. Vyzývám všechny přítomné...
Vyzývám všechny přítomné...
Aby dosvědčili, že si já, Alma Elsonová...
Beru tebe, Reynoldsi Jeremiáši Woodcocku...
Za svého zákonitého manžela.
...za svého zákonitého manžela.
A nyní mohu s radostí prohlásit...
Blahopřeji. Nyní jste manželem a manželkou.
Můžete políbit nevěstu.
- Bude to tak hodina. - Hodina? To je dobré.
- Uvidíme se později. - Ano.
- Dobře se bav. - Ty také.
Také se dobře bav.
Já si nedám, děkuji.
Doktore Hardy?
- Doktore Hardy? - Zdravím.
- Omluvte mě. - Pamatuješ doktora Hardyho, Reynoldsi?
- Dobrý večer, pane a paní Woodcockovi. - Zdravím.
- Jak se daří, pane Woodcocku? - Poznali jsme se v kaluži potu, že?
- Máte pravdu. - Myslím, že vám dlužím omluvu.
- Tuším, že jsem vám spílal. - To nic. Zažil jsem horší útrapy.
- Opravdu? - Vypadáte zdravě. Jak se cítíte?
Neposlal jsem vás do hajzlu?
Ano, poslal.
Podává se večeře.
Pojďte se mnou.
To je váš kmotřenec s uhýbavýma očima?
S uhýbavýma očima?
Oči má naprosto v pořádku.
Jsem méně tlustá než posledně.
- Vážně? - Ano.
Děkuji vám.
Padá to ze mě.
Promiňte.
Řekl bych,
že jistá tajemství se neprozrazují.
Vaše žena má okouzlující růž. Takovou má člověk po prvním manželství.
Jak dlouho tu budete?
Zdá se, že můj kmotřenec našel v té růži také zalíbení.
Jaké máte plány na Silvestr?
Žádné nemáme.
Měli byste přijít na ples Uměleckého klubu z Chelsea.
Nevím, o co jde.
Nedoporučoval bych vám ho, kdybych si nemyslel, že se budete skvěle bavit.
Řeknu to manželovi. Ale myslím, že zůstaneme doma.
Nezměníte názor?
Nebo změňte ten jeho, za každou cenu.
Prosím, přijďte. Bude to váš životní zážitek.
Jak víte, jaký mám život?
Nevím.
Máte pravdu.
Myslím, že to bude velmi příjemné, přijdete-li.
Celý večer se na vás ani nepodívala, že?
Myslím, že už jsou promíchané dost.
- Co to provádíš? - Padla mi trojka.
Ale tady jsou čtyři tečky. Vrať se na bar, kam patříš.
Pardon.
- Nezačínejme s podváděním. - Já nepodvádím. Nepotřebuju podvádět.
Dobře. Ale měla bys umět počítat.
Mám backgammon. Trojnásobné skóre,
protože jsi ještě nevyvedla žádný kámen.
- Je to pitomá hra. - Přijde ti pitomá, protože prohráváš,
ale odvážím se tvrdit, že kdybys vyhrávala,
viděla bys to v jiném světle.
Teď budu tvou židli potřebovat pro dalšího soupeře. Další!
Já, prosím.
Co je? Proč jsi tak rozmrzelá?
- Bav se s dalším soupeřem. - Budu. Myslím, že víc než s tebou.
Bože. Ta je vážně nevychovaná, že?
- Puká mi za vás srdce. - Vskutku?
Vzít si batole.
Nechci být rasistka, ale tohle je v tuto hodinu zvykem v její zemi, kde...
- Kde co? - Já nevím.
Nevím, jestli tu začne krást nebo napadat lidi...
Chci jít tančit.
Kdy?
Teď.
Žertuješ.
Nežertuju.
Je Silvestr.
Já tančit nepůjdu.
V Devonshire Hall je večírek na oslavu nového roku
a já tam chci jít.
Musíme jít tančit.
Tak co s tím budeš dělat?
Já zůstanu tady a budu pracovat.
Nastal čas, dámy a pánové!
Jste připraveni přivítat náš milý, skvostný, šťastný nový rok?
Jste připraveni?
Jdeme na to! Deset, devět...
osm, sedm, šest...
pět, čtyři, tři, dva...
jedna! Šťastný nový rok!
- Jak se cítíte? - Myslím, že jsou trochu moc velké.
Máme je zabrat v pase? Můžeme je trochu zabrat.
- Ano. - Dobře. Zabereme je.
Můžete zabrat čtvrt palce v pase.
- Až ke špendlení? - Ano.
- Jak se cítíte? - Myslím, že je to lepší.
Omluvíte mě na moment, paní Vaughanová?
Myslím, že to je...
- Jak se cítíte? - Je to lepší?
Není to moc těsné?
- Jsou pohodlné? - Sedí mi.
Dobře.
Kde byla Henrietta Hardingová?
- Byla v jiném salónu. - Ve kterém?
- Proč jsi mi to neřekla? - Protože jsem nechtěla.
Je něco, o čem nevím? Pokud je mi známo,
vždycky jsem ji oblékal nádherně.
Myslím, že to u některých lidí nerozhoduje.
Chtějí to, co je módní a šik.
Šik? Nezačni používat to nechutné slovo. Šik?
Ten, kdo ho vymyslel, by zasloužil veřejný výprask.
Ani nevím, co to slovo znamená! Co je to za slovo?
- Podělaný „šik“! - Nemělo by tě to znepokojovat.
Znepokojuje mě to. A to velmi, Cyril. Protože mě to urazilo.
Urazilo mě to.
Kvůli čemu tak skučíš?
Já neskučím.
Nemám rád, když jsem odmítnut.
To nikdo.
Ale nechci to slyšet, protože mě z toho bolí uši.
Udělal jsem hroznou životní chybu, Cyril. Udělal jsem...
Udělal jsem hroznou chybu. Potřebuji, abys mi pomohla.
Co mám udělat?
Nemůžu pracovat. Nemůžu se...
soustředit.
Nemám sebevědomí.
Ona do tohoto domu nepatří.
Tenhle dům jsme postavili my dva.
Teď to tu celé obrací vzhůru nohama. Jsem z ní celý tumpachový.
Nás dva poštvává proti sobě.
Přinesla sem s sebou velký temný mrak, Cyril.
Paní Vaughanová je s šaty spokojená.
Všichni mají u podělané řiti, jestli je paní Vaughanová spokojená!
Děkuji, Almo.
Není zač.
Vy dvě jste vzor slušnosti.
V tomto domě čpí vzduch tichou smrtí.
A ten zápach se mi nelíbí.
Dal by sis sklenku vína?
Ne, děkuji.
- Mám ti udělat martini? - Nic si nedám, díky.
Vodu?
Chci tě vidět na lopatkách.
Bezbranného.
Křehkého.
Otevřeného.
Abych ti mohla pomoct jen já.
A pak tě chci znovu silného.
Ty nezemřeš.
Možná by sis přál zemřít, ale ty nezemřeš.
Musíš se trochu usadit.
Polib mě, holčičko, než se mi udělá špatně.
Myslím, že bys...
měla zatelefonovat tomu svému mladému doktůrkovi. Jen pro jistotu.
Ty mi nevěříš?
Ne, věřím ti. Ale...
Jestli si to přeješ,
ale já tě zase uzdravím.
Uzdravím.
Miluji tě.
Já tebe taky.
Myslím, že bys měla odejít z pokoje.
- Zavři za sebou dveře. - Ano.
Budu venku.
Kdyby se už neprobudil...
Kdyby tu už zítra nebyl,
nic se nestane.
Vím, že na mě bude čekat na onom světě.
Nebo na nějakém bezpečném nebeském místě.
V tomto životě i v tom dalším...
i v tom po něm.
Ať je už na cestě, která odtud vede, cokoliv,
bude zapotřebí jen mé trpělivosti,
abych ho znovu získala.
Víte...
když ho milujete, není život žádným velkým tajemstvím.
Řekněte „á“.
Výborně.
Můžete se zase obléct.
Občas přemýšlím, co bude v našem společném životě dál.
A vidím čas před koncem.
Dokážu předpovědět budoucnost a všechno je ustálené.
Všechny naše staré lásky,
děti a přátelé se vrátí
- a budou vítaní. - Užijte si večeři.
A budeme mít velká setkání, kde se budou všichni smát
a hrát hry.
Už jsem starší a vidím věci jinak.
A konečně tě chápu.
Starám se o tvoje šaty.
Chráním je před prachem, přízraky a časem.
- Jsou krásné. - Nádherné.
Ano, ale teď jsme tady.
Ovšemže ano.
A já dostávám hlad.
VĚNOVÁNO JONATHANU DEMMEOVI